Снимам се във филм.
Какъв филм?
Исторически.
Имаш ли снимки тази вечер?
Да. През цялата нощ.
Трябва да съм там след час.
Може ли да дойда?
Ако искаш.
Но, ако дойда, не искам да ме пренебрегваш.
Какво?
Ако дойда, не искам да ме пренебрегваш.
Можеш да ми се обадиш.
Не ти знам номера.
Това е американски номер, така, че първо набери 001.
Внимавай. Силно е.
До скоро.
Е, започваме ли? - О, това е агента ми.
Шегуваш ли се?
Не. Чакам обаждане.
Е, готови ли сте?
Да?
Готови ли сте? - Не, след малко.
Да. - Лиз е.
Ако, искаш да дойдеш, сега е момента. После ще е късно.
Имаш ли нужда от помощ?
Да.
Да, същото и за приятеля ми.
Адреса е: улица Пайен, номер 12.
Къде е Кен?
Отиде на доставка.
За важна клечка.
Помоли ме да ти помогна.
Ами... Чао.
Внимавай. Силно е.
Ти си знаеш де.
Нещо ме ухапа.
Гаден комар.
Трябва да внимаваш с такива съседи.
Голяма ли е раната?
Как се казваш?
Софи.
Бих искал да ти дам визитка, но ги свърших.
Лошо.
Софи?
Ще пием ли кафе?
Моля те.
Може ли да ти разтрия краката?
И защо искаш да ми разтриеш краката?
Защото те болят. - Така ли?
Защото в сънищата ми, ти си на крак по цяла нощ.
Моля те. Хайде да пием кафе.
Дойдоха.
Извинете. Бихте ли ми донесли две кафета?
Какво правиш? Побърка ли се?
Не ме ли помниш?
Г-це, не от тук! Натам, г-це!
Да. Натам.
Благодаря. - За нищо.
Това е хубава песен. - Благодаря.
Госпожице!
Да пием кафе!
Да не мислиш, че съм глупав?
Захващай се за работа. Не ме разигравай.
Ставай. Вземай си нещата и се разкарай.
Извинете. Припознах се.
Познавате ли се? - Не.
Какво правиш?
Не го ли познаваш?
Дай ми китарата си. - Не.
За малко. Ще ти я върна.
Разхождам се с твоята китара!
Какво правиш?
Къде мислиш, че се намираш?
Здравейте. Извинете.
Нова ли сте?
Г-це, кафето ви.
Какво ще желаете, г-не? - Едно бренди.
Заповядайте.
Може ли пак да пуснете любимата ми песен? - Да, разбира се.
Целувай ме всяка сутрин, в продължение на милион години...
Хубава песен.
Влюбих се, като я чух за пръв път.
За пръв и единствен път в живота си.
...кажи ми че ще ме обичаш в продължение на милион години...
...и ако не стане, тогава можеш да ми кажеш сбогом...
Прекрасно. - Какво ще желаете?
Зависи от цената. Има ли нещо като меню?
Какво правиш тук? - Тихо.
Мисля, че нещо проблясна помежду ни.
Това момиче, не означава нищо за вас.
Мога да ви дам нещо, което тя няма.
Колко вземате за гледане?
200.
Аз струвам толкова.
Аз...ние..
Сега е сцената, в която ме целуваш. - Знам. Но тази реплика е клише.
Една жена никога не би направила това. Смешно е.
Играеш себе си. - Не искам да го казвам. Не искам.
Искам да знам, защо го правите.
Не ми трябва. Просто, това беше хубава промяна.
Хубава промяна.
Изразяването на някаква нежност е хубава промяна.
Вместо да ме гледаш порицателно.
Изненадай ме с целувка. Изненадай ме с нещо.
Аз, аз, аз...
Искаш само твоите чувства да бъдат разбрани.
А моите? А детските? Сексът не е мръсен, докато не го изцапаме.
Чувствата могат да са прекрасни и тук.
Но, аз не намирам това за красиво.
Имам нужда от малко помощ.
Не знаеш какво му е на един мъж, когато всичко си е отишло от него.
Вече нищо не чувствам.
А това почувства ли го?
Колко ще ми вземеш за това?
Не можем ли да работим заедно. - Срам ме е.
Защо, мислех, че го правиш без чувства.
А какво правиш, когато не си влюбен.
Боли ме.
За това, което бяхме.
Целувай ме всяка сутрин...
милиони години наред...
дръж ме в ръцете си всяка вечер...
Изненада!
Кажи, че ме обичаш...
Нямаме милион години. Никой ги няма, любов моя.
Ти си единствената жена, която някога съм обичал.
За кого се мислиш? Разкарай си мръсните ръце от мен.
И престани да ме пипаш, и да ме гледаш с този откачен поглед.
Като цяло беше зле,
но, мисля, че все още можем да го изгладим.
можеш да ми кажеш сбогом...
ЕДНА ВЕЧЕР С ФАНИ ФОРЕСТЪР И БОБ ЛЕНДЪР. ПОСЛЕДНИ ДНИ.
късно през ноща...
Толкова е красиво. - Купчина могили.
Но тук са велики личности. Шопен, Сара Бернхард, Пруст.
Все мъртъвци. - Ядосан си, че дойдохме.
Толкова неща имаме да правим? - На почивка сме.
На меден месец. Трябваше да обядваме сега.
Това е петзвезден ресторант.
Но, сватбата ни е след месец. Мисля че, трябва да е тук.
Решихме, че това ще е медения ни месец.
Няма да имаме отпуск през следващите шест месеца.
Говори само от свое име. Ти си избра тази работа.
Но, ти беше съгласна.
След като се жениш за мен, трябва да знаеш кога лъжа, нали?
Ти ме лъжеш? - Не е нещо лошо.
Значи е сладка лъжа, така ли?
Най-добрата.
Обичаш ли ме? - Разбира се.
Как да знам, че не ме лъжеш?
Днес просто трябва да ми вярваш.
Вярвам ти.
Забавлявай ме от време на време и всичко ще е наред.
Но, аз никога не мога да те разсмея! Каза ми го сутринта в Лувъра.
Това, което се казва в музей, никога не е сериозно.
Всичко приемам на сериозно. Този свят е сериозен.
Никога, никого не съм разсмивал. - За всяко нещо си има първи път.
Трябва да е някъде тук...
Ето.
О, това е...
...ужасно!
Не е смешно.
Оскар Уайлд! Защо искаше да видиш точно тази могила?
Защото го обичам.
О, пак чувството ти за хумор.
Знаеш ли какво е казал, умирайки?
Погребете ме под нещо грозно?
Лежал е на смъртния си одър, в жалък крайбрежен хотел.
Не му е харесвала обстановката, но е нямал пари за нещо по-добро.
И точно преди да издъхне е казал на приятелите си:
Ужасни тапети. Или те или аз трябва да се махнем от тук.
Какво е това?
Благодарност.
Не мога да повярвам! Един бог знае, колко устни са целували този камък!
Не мога да се омъжа за теб.
Нямах предвид твоите устни. - Не мога.
Смял ли си се, поне веднъж?
Няма да се омъжиш за мен, защото не мога да се смея ли?
Какво очакваш от един съпруг? Представления?
Не.
Лекота.
Трябва да завърша курс по невежество, след като се оженим.
Запази си приказките!
Изоставяш ли ме?
Всичко, което ти казах тази сутрин в Лувъра бе истина.
Мамка му! Знаех си!
Нямаш никакво чувство за хумор.
Настани се в някой крайбрежен хотел и умри от глад!
Знаеш ли, по-добре ще съм без теб!
Добре съм...
Престани да се самозалъгваш!
Ако я оставиш да си иде, ще умреш.
Ще умре сърцето ти.
Това е най-ужасното, което може да ти се случи.
О, боже!
Извинявай. Извинявай.
Аз съм идиот!
Не исках, нито да те ядосвам, нито да те разочаровам.
Само исках да ти кажа:
Приятелите винаги са на първа линия.
Какво каза?
Жените са създадени, за да бъдат обичани, а не разбирани.
Това са две от най-любимите ми сентенции.
Знам.
А, аз знаех, че винаги е било в тебе.
Извинявай.
Хайде да отидем в хотела.
Ще те развеселя.
Да?
Томас, слушай. - Франсин.
Слушай.
Понякога, живота изисква промени.
Като сезоните...
Имахме прекрасна пролет,
но лятото свърши...
и пропуснахме есента.
И сега, изведнъж настана студ,
такъв студ, че всичко замръзна...
и нашата любов заспа.
И снега, изведнъж покри всичко.
А ако заспиш на снега, не усещаш как идва смърта.
Пази се.
Франсин... Помня го точно.
Беше 15-и май.
Беше късна пролет, и се бяха събрали дъждовни облаци.
И ти крещеше.
Бруно, моля те.
Не издържам повече.
Чувам ви.
Кой е Бруно?
Репетирам сцена, не виждаш ли?
Не. Извинете.
Не, аз съжалявам.
Актриса ли сте?
Опитвам се да стана, днес имам прослушване.
В консерваторията ли?
Да.
Що за сцена е това?
От един гаден филм е, единствения в който съм играла.
Играя проститутка, скарала се със сутеньора си.
Затворил я е в мазето цял ден, и тя се побърква там.
Но, накрая се женят.
Сутеньор и проститутка?
Мамка му. Стана ли 10?
Трябва да съм там в 10.
Знам пряк път. Хайде!
Чакай.
Насам!
Сигурен ли си? - Надясно.
Това беше бързо. Благодаря.
Успех.
И, разбира се те приеха.
Ти напусна Бостън и се премести в Париж.
В малък апартамент на улица Фаборг, в Сен Дени.
Показах ти квартала, баровете, училището ми.
Запознах те с приятелите ми. С родителите ми.
Слушах те, докато репетираше.
Слушах твоето пеене, твоите надежди. Твоите желания.
Слушах твоята музика. И ти слушаше моята.
Слушаше моя италиански, немски, руски.
Дадох ти уолкмен, а ти на мен възглавница.
И един ден, ти ме целуна.
Времето спря.
И всичко изглеждаше толкова лесно, толкова просто.
Толкова волно. Толкова ново, толкова уникално.
Ходихме на кино. Ходихме на танци.
Пазаряхме. Смеехме се.
Ти плачеше. Плувахме, пушехме. Бръснехме се.
От време на време ти крещеше. Без причина.
Някога с причина.
Да, някога основателно.
Изпращах те до консерваторията. Учех за изпити.
Слушах твоето пеене, твоите надежди.
Твоите желания. Слушах твоята музика. И ти слушаше моята.
Бяхме много близки. Много близки.
Безкрайно близки.
Ходехме на кино. Плувахме. Смеехме се заедно. Крещяхме.
Някога с причина. Някога без.
Времето беше спряло. Времето препускаше.
Изпращах те до консерваторията. Учех за изпити.
Ти ме слушаше как говоря на италиански, немски, руски, френски.
Учех за изпити. Ти крещеше.
Понякога основателно.
Времето спря без причина.
Ти крещеше. Без причина.
Аз учех за изпити. Изпити, изпити, изпити...
Времето спря. Ти крещеше.
Ти крещеше, крещеше...
Ходех на кино.
Прости ми, Франсин.
Да?
Какво стана? Къде се изгуби?
Чуваш ли ме?
Всичко се провали...
Още ли се сърдиш за вчера? -Не.
Разбирам. Не е на добре, а?
Но, надявам се можем да си кажем:
"Имахме прекрасна пролет, но лятото свърши."
и без това, всичко се превърна в мелодрама.
Така, би се харесало на един режисьор.
Томас, слушаш ли ме?
Не, виждам те.
Благодаря. - Лека вечер.
Е, все пак дойде.
Извинявай, че закъснях. - Наслаждавах се на гледката.
Предвижването е ужасно.
Изглеждаш добре.
А ти изглеждаш прекрасно.
Как си?
Бих го обсъдила на по чашка. Беше тежък ден.
Г-жа Ричмънд.
Добър вечер. Моля, насам.
Добър вечер, г-не. От тук.
Ето тук.
Какво да ви донеса?
Вино или нещо друго? - Не. Вино засега. Червено.
Ето го менюто.
Да ви препоръчам нещо? Г-жа Ричмънд обича омари.
Наистина ли? - Да.
Две порции омари. - Благодаря.
Два омара и две чаши вино.
Очаквах да те видя с адвоката ти.
Ще дойде утре. А твоя?
Твоя адвокат, може да свърши цялата работа.
Не мисля, че ще се опиташ да скриеш капиталите си от мен.
Е, харесва ли ти да живееш тук? - Много!
Онзи, който беше запален по книгите, още ли е с теб?
Не, това свърши отдавна.
Някой друг? - Да.
Друг творец?
Не, не - този не работи.
Неговото не е работа, а по скоро хоби.
Той е колоездач.
Какъв?
Кара велосипед.
Кара велосипед? Къде? - Нагоре, надолу...
Не е ли прекалено стар за това? - Не, по-млад е от мен.
Но, не това е важното.
Мисля, че ме разбираш. - Никога не съм те разбирал.
Е, стига сме говорили за мен.
Предполагам, че при вас с Вики всичко е наред?
И все още планирате да се ожените?
Кога ще бъде? - Зависи, кога ще подпишеш документите.
Може би все пак ще хапнем?
Не, аз не искам, но ти хапни.
Аз ядох в самолета.
И ще го направиш? - Така изглежда.
Знаеш ли, никога не бих повярвала, че можем да се разведем.
Развода ли?
Аз също...но тя иска дете.
Тя е на 30 и се притеснява.
Дете?
Кажи ми, че се шегуваш!
В третия месец е.
Днес си пълен с изненади.
Тя знае ли, че имаме двама внука?
Да, често се виждат и си играят заедно.
Колко вълнуващо! - Ами, тя няма никакви роднини.
Бедната!
Извинявай! Забрави! Не исках да кажа това.
Надявам се, че ще бъдете щастливи.
Ти винаги си бил добър баща.
Благодаря, Джени.
Мислиш ли, че ще изглеждам смешно?
Не, това изглежда напълно сериозно.
Но, понякога имаме нужда от хубави шеги.
Знаеш ли, какво съм искал винаги? - Не, какво?
Да си осиновя някой.
Да си осиновиш? - Да.
Искаш да ме побъркаш ли?
Винаги съм искал син.
Но, дъщерите ни също значат много за нас. - Естествено, разбира се.
Имаш ли конкретни планове? Избрал ли си момченцето?
Да. - Кой е?
Колоездача ти. В добра форма е, обича спорта...
Така ли играем? С удари под кръста?
Хвана се! - Негодник.
Всъщност, това е оригинална идея.
Аз осиновявам Вики, а ти - Клод,
живеем весело и щастливо заедно.
Малко притеснени, но все пак щастливи.
Приятели ли оставаме?
Мисля, че да.
Може би нямаше да стигнем, ако си държеше красивата уста затворена.
Или ако не си сваляше толкова често панталоните.
Знаеш ли, достатъчно се забавлявах тази вечер.
Изморена съм, и искам да си легна рано.
Не се притеснявай, таксито е отвън.
Кога ще се срещнем утре?
Два часа в Крион. - Добре. Ще се видим там.
Знаеш ли, може би все пак, ще дойда с адвоката си.
Ще ти хареса.
Сирак е.
Кучка.
Приятна вечер. - Приятна вечер, г-жо Ричмънд.
Сметката, моля.
Не дължите нищо, г-не. Заведението черпи.
Добре.
Кой е наред да чете?
Аз.
Добре, Карол. Давай.
Бих искала да ви разкажа за един специален ден,
от неотдавнашната ми екскурзия до Париж.
Винаги съм мечтала да отида там.
Затова 2 години, карах курсове за възрастни по френски.
Спестих малко пари, и посетих Париж за 6 дни.
На петия ден, все още се чувствах отпаднала от дългия полет.
Това беше първото ми пътуване до Европа.
Искаше ми се да прекарам там две седмици,
но, не можех да оставя кучетата си сами за толкова дълго време.
Много ми харесваха музеите и улиците на Париж.
Само храната не ми харесваше, както и очаквах.
Мислех да посетя Париж с група, но съм прекалено самостоятелна.
Откакто работя като пощальон, в Денвър,
съм свикнала да вървя по много.
Винаги съм искала да се впусна в приключение в някоя чужда страна.
Извинете.
Също така, исках да си упражнявам френския.
Знаете ли къде мога да намеря наблизо добър ресторант?
Каква храна обичате? - Каквато и да е.
Харесвате ли китайска храна? - Разбира се.
Говорят различни неща за Париж.
Казват, че това е мястото, където творците намират своето вдъхновение.
Казват, че това е мястото, където хората преоткриват себе си.
Казват, че това е мястото, където можеш да откриеш любовта.
Разбира се, на моята възраст, не съм очаквала подобно нещо.
Но, през тези дни, доста разсъждавах за моя живот.
Мислех си, колко обичам Париж,
и дали бих искала да живея там, ако имах пари.
Представях си как разнасям пощата всеки ден
и опознавам хората, живеещи там.
Сигурна съм, че са много приятни.
Посетих известните гробища, където са погребани прочути личности.
Видях гроба на Жан-Пол Сартр, и Симон дьо Бовоа.
Според пътеводителя ми,
те са били прочути френски писатели, които много са се обичали.
И затова са били погребани заедно.
Видях гроб на човек, на име Порфирио Диаз.
Според пътеводителя ми, той е бил 35 години диктатор в Мексико.
Беше интересно да съм близо до човек, който е имал голяма власт,
но, който сега не може нищо да каже или да мръдне.
Спомних си за сестра ми Пати, която почина много млада.
И за майка ми, коята почина миналата година от рак.
Един ден, аз също ще бъда погребана,
и може би никой, няма да идва да ме навестява.
Но, не ме е грижа. Ще съм мъртва.
Но, аз не съм тъжен човек.
Напротив. Аз съм весел човек.
Имам много приятели и две прекрасни кучета.
Понякога си мисля, че би било хубаво да си имам някой,
с който да споделя живота си.
Например, докато гледам Париж, от върха на небостъргач,
иска ми се да кажа на някой: "Красиво е, нали?"
Но, там няма никой.
Сетих се за бившия си приятел, Дейв,
и дали тази екскурзия щеше да му хареса.
Но, се почувствах малко глупаво,
защото минаха 11 години, откакто си бяхме говорили за последно.
Сега той е женен и има три деца.
Открих много красив, малък парк.
Седнах на една пейка и ядох сандвича, който си бях купила.
Беше много вкусен.
И тогава нещо се случи, нещо, което трудно може да се опише.
Седейки там, сама в чужда страна, далеч от работата си,
и от всички хора, които познавах,
ме обзе едно чувство.
Като, че ли си спомних нещо,
нещо, което никога не съм знаела, и за, което бях чакала.
Но, не знаех, какво беше това.
Може би, беше нещо, което бях забравила.
Или нещо, което не съм имала през целия си живот.
Мога само да ви кажа,
че във същия този момент почувствах,
едновременно радост и тъга.
Но, не голяма тъга.
Защото се чувствах жива.
Да. Жива.
Това беше момента, в който се влюбих в Париж,
и момента, в който почувствах, че Париж се влюби в мен.
Превод: TabE